UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Un cântec poate să însemne ceva diferit pentru fiecare ascultător.
Când sunt întrebat: „Ce transmite cântecul?”, zic:
„Mesajul pe care-l percepi tu.
Nu-ți voi spune ce-mi transmite mie…
s-ar putea să-ți spulber iluziile.”
Nu există două persoane
care să definească în același fel muzica folk.
În definiția mea, muzica folk e un proces
care se desfășoară de mii de ani.
Cândva, cu mult timp în urmă, un zulus a venit la un microfon
din unicul studio de înregistrări din Africa
și a cântat 13 note care au ajuns să valoreze 15-16 milioane de dolari,
SCRIITOR - JURNALIST
din care nu au primit mai nimic
nici el și, după moartea sa, nici urmașii săi din Africa de Sud.
Sunt milioane de asemenea cântece în toată lumea,
iar lucrul minunat e că multe dintre ele ajung aici.
Iată unul pe care vă rog să-l cântăm împreună.
E din Africa de Sud.
Mi-l amintesc foarte bine, aveam trei sau patru ani,
iar mama ne făcea macaroane cu brânză pentru cină.
Avea o personalitate veselă, energică și o voce frumoasă
și dansa prin bucătărie cântând: „Wimoweh, a-wimoweh, a-wimoweh",
într-un mod foarte firesc.
Bine!
Oricine aude acel cântec se înviorează,
și se așteaptă să aibă parte de amuzament și distracție.
Mi-e greu să mă gândesc la un alt cântec
care să fi ajuns mai departe în timp și spațiu.
Tot așa!
În cazul în care vă întrebați ce înseamnă,
înseamnă: Leul doarme, leul, leul.”
Legenda spune că leul nu e mort, acesta doar doarme.
Se va trezi într-o zi și ne va conduce spre liberate.
Privind retrospectiv, mi s-a părut incredibil și rușinos
că nu știam povestea.
Probabil că eram deja cărunt când am aflat despre ce era de fapt cântecul
și cât de neștiutor fusesem înainte să aud înregistrarea originală din 1939.
Rian Malan e scriitor și jurnalist.
Strămoșii săi au ajuns în Africa de Sud în secolul XVII.
Una dintre rudele sale, DF Malan,
a fost primul premier din partea Partidului Național
și a fost responsabil pentru introducerea apartheidului,
împotriva căruia jurnalistul a luptat toată viața.
CASA LUI RIAN MALAN GREATER JOHANNESBURG, AFRICA DE SUD
Ești un cățel nostim!
Mă numesc Rian Malan,
sunt sud-african, afrikaander,
sunt scriitor, mă ocup și de muzică,
beau destul de mult și fumez.
Da, să bem o cafea.
În copilărie, simțeam foarte puternic
această povară incredibil de grea a istoriei și a vinei,
pe care ajunsesem să o port pe umeri.
Istoria familiei Malan a fost un factor pe care l-am resimțit din plin…
în conștiința mea juvenilă.
Doctorul DF Malan…
era văr cu bunicul meu.
A fost primul premier al regimului apartheid, în 1948.
Marele apartheid e o idee fundamentată pe rasism
și pe supremația albilor.
Credeți-mă, eram măcinat de sentimente de vină și de complicitate.
Pentru a putea trăi cu asta, tata se făcea că nu vede
răul făcut de apartheid oamenilor de culoare.
Protestele contra politicii de apartheid a guvernului sud-african
au dus la violențe șocante.
Întreaga Africă de Sud era în fierbere.
Am o amintire timpurie,
despre un articol din revista Time cu aventurile lui Che Guevara.
Erau și poze seducătoare cu el cu beretă. Mi s-au părut tari.
Am hotărât că și eu sunt comunist.
Îmi amintesc cum stăteam în curtea din spate
și-i spuneam lui Miriam Shabalala, servitoarea noastră, că sunt comunist,
că, atunci când voi crește, vom scăpa de apartheid
și că o voi elibera.
Îmi amintesc…
că mă așteptam să-mi mulțumească sau așa ceva.
În loc de asta a spus: „Ah, suka”, ceea ce înseamnă:
„Pleacă de aici. Vorbești prostii.”
Avea perfectă dreptate.
Dar iubeam poporul african.
Îmi plăcea să petrec vremea cu ei,
îmi plăcea să le ascult muzica la radio
și îmi plăcea mâncarea lor.
E o poveste africană veche și a devenit un clișeu,
dar voiam să fiu un campion… al eliberării negrilor.
pentru că mi se părea foarte tare.
Într-o noapte, la începutul anilor '70,
eu și prietenii mei ne-am furișat afară și am scris graffiti,
pe un rambleu uriaș de ciment de-a lungul străzii Empire,
o arteră importantă din Johannesburg.
Am scris cu litere de doi metri: „Strigă tare: sunt negru și mândru!”
PUTEREA NEGRILOR
S-a publicat o poză a operei noastre
în ziarul afrikaans local
alături de un paragraf care zicea că poliția investighează.
În anturajul meu, asta era tare,
părea că dădusem o lovitură imperiului malefic.
Dar, la sfârșitul copilăriei, în Africa de Sud,
toți se așteptatu de la cei ca mine să se înroleze
și să plece cu arma pe umăr să lupte împotriva comuniștilor.
Nu credeam deloc în cauză. Nu credeam în cauza apartheidului.
Am evitat înrolarea doi-trei ani, și apoi, când n-a mai fost posibil,
în 9 mai 1977, m-am urcat în avion și am zburat spre California.
Am ajuns în Los Angeles,
unde scriam despre rock'n-roll pentru reviste mărunte
sub pseudonimul Nelson Mandela.
Nu-mi puteam folosi propriul nume pentru că nu aveam acte.
Dacă m-ai fi întâlnit la aterizarea avionului
și m-ai fi întrebat: „Cine ești și ce cauți aici?”,
ți-aș fi zis că sunt un alb drept
și că sunt împotriva apartheidului de când mă știu.
Dar știam clar de ce părăsisem Africa de Sud.
O părăsisem fiindcă problemele rasiale păreau să nu aibă soluție.
O rezolvare era imposibilă,
urma să aibă loc un război rasial groaznic în acea țară,
iar eu nu voiam să particip la el pentru că eram laș.
Ăsta e curatul adevăr.
Aveam aproape 30 de ani
când a început lupta finală în Africa de Sud,
în septembrie 1984.
Au izbucnit proteste masive, care au devenit violente
și s-au răspândit rapid în toată țara.
Pe străzi erau mulțimi cu pietre și mașini blindate ale poliției.
Zilnic, erau uciși oameni.
Priveam evenimentele de departe,
dar a trebuit să mă întorc aici și…
să dau piept cu ele.
Eram și jurnalist, și eram tânăr și ambițios.
Aveam o idee pentru o carte cum nu se mai scrisese.
AFRICA DE SUD
Cartea My traitor's heart vorbește despre o profundă frică și ură rasială.
Rian Malan e dintr-un clan afrikaans stabilit acolo acum 300 de ani.
De la publicare, anul trecut,
cartea My traitor's heart a fost lăudată constant de critici
pentru dezvăluirea adevărului despre Africa de Sud.
Să vorbim sincer.
Citez din cartea dvs: „Unii albi văd un pericol în negri.
Unii văd sălbăticie, alții văd victime, unii văd eroi revoluționari,
foarte puțini dintre noi văd clar.”
Dv cât de clar ați reușit să vedeți?
Sunt lucruri care țin de experiența de a fi alb în Africa de Sud
pe care le știam cu toții, dar nu știam să le exprimăm.
M-am săturat de propriile-mi abureli.
Permiteți-mi să vă spun adevărul.
Mă numesc Malan, sunt unul dintre ei. Acestea sunt gândurile mele.
Nimic nu e mai demn de milă ca un om care neagă ceea ce e.
Îi iubeam pe negri și mă temeam de ei. Mă temeam de ei, dar îi iubeam.
Sunt victima aceleiași psihoze rasiale și acelorași temeri iraționale
care-i unesc pe sud-africanii albi și ne-au dictat conduita atunci.
Despre aceste lucruri ar trebui să scriu, singurele care contează.
E ceea ce știu despre Africa de Sud, lucrul care contează.
Provin dintr-o țară foarte complicată.
A trebuit să ne recunoaștem diferențele deschis și sincer.
A trebuit să ne smulgem inimile, să le punem pe masă și…
să le privim suficient încât să vedem că există o salvare.
Încrederea e tot ce avem împotriva întunericului,
a întunericului din noi înșine.
Africa de Sud e cel mai bine cunoscută pentru lupta pentru libertate
și pentru muzica sa.
Ritmurile sale muzicale au captat imaginația
și interesul oamenilor din întreaga lume.
Iată ce se petrece.
În 1999,
îl avem în Africa de Sud pe Johnny Clegg, Zulusul Alb,
o vedetă pop care cânta și muzică zulu.
L-am cunoscut la un eveniment numit braaivleis în Africa de Sud,
unde facem grătar.
A început să-mi vorbească despre un cântec intitulat „Mbube”,
care fusese înregistrat în anii '30 la Johannesburg.
Mă mândream cu faptul că eram un sud-african bine informat,
mă credeam sofisticat, cool.
Mi s-a părut incredibil și rușinos că nu știam această poveste.
Așa că am hotărât să fac niște cercetări.
A fost prima dată când am auzit de Solomon Linda.
FOST ARHIVIST CASA DE DISCURI GALLO MUSIC
Fusesem prezentat lui Rian Malan, care mă căutase.
Tocmai începea să caute informații despre această poveste.
Suntem la Johannesburg, în anul 1939.
Solomon Linda era un muncitor zulus, venit dintr-o zonă rurală îndepărtată.
În timpul zilei, făcea tot felul de munci,
dar noaptea era vocalistul principal al formației Evening Birds.
Negrii erau strămutați în ritm alert.
Trebuiau să părăsească zonele rurale și să vină în orașe
să-și găsească de lucru.
Din câte înțeleg, Solomon Linda a început să lucreze la hotelul Carlton.
Orașul se înălțase în mijlocul Africii. Aici erau zgârie-nori și electricitate,
lucruri necunoscute în locul de unde venise.
Da, băiete? Ce vrei?
Șeful a spus să vă dau această scrisoare.
În timpul lor liber,
bărbații se adunau și formau coruri.
Era un amestec interesant de ritmuri de bază afro-americane
cu elemente ale muzicii indigene.
În weekenduri, corurile se întreceau.
Solomon era un individ cu talent muzical deosebit,
în sensul că era un solist excepțional.
În mod evident, asta l-a plasat pe o traiectorie
pe care, în cele din urmă, va ajunge să aibă propriul cor.
Iată-i în studioul de înregistrări Gallo, primul studio din Africa de Sud.
Cei din spate încep să cânte a cappella…
Iar baritonii cântă…
Melodia „Mbube” a fost înregistrată de trei ori. Au fost trei înregistrări.
Doar în a doua înregistrare,
chiar la sfârșit, la ultimul refren,
acesta, pe neașteptate, improvizează.
Solomon Linda vine la microfon și cântă aceste note…
care au schimbat istoria.
„Mbube” s-a vândut cam în 100.000 de exemplare.
Pe atunci, să vinzi 100.000 de discuri era un mare succes.
După 15-20 de ani,
acest gen muzical a ajuns să fie cunoscut drept mbube,
pentru că suna ca melodia lui Solomon Linda.
Stilul mbube a continuat să fie la modă,
a devenit isikhwele jo,
și apoi a fost cothoza mfana,
și în cele din urmă a devenit isicathamiya.
Gândiți-vă la Joseph Shabalala,
liderul trupei Ladysmith Black Mambazo.
l-am auzit în numeroase rânduri
aducându-i omagiu lui Solomon Linda ca tată al genului.
Cu vocea lui frumoasă ca a unei păsări.
Te face să simți…
că tu ești regele.
Când discutăm despre Solomon Linda,
vorbim despre unul dintre eroii noștri.
Suntem…
precum copiii săi.
În mod extraordinar, această melodie a devenit
cea mai faimoasă melodie de proveniență africană
și probabil cea mai profitabilă.
În 1999, revista Rolling Stone mi-a cerut să le propun niște povești.
Le-am scris o propunere pe loc, ca pentru un subiect major
despre extraordinara odisee transculturală a acestei melodii.
Atunci am început să fac cercetări pentru Rolling Stone.
La acel moment, melodia era cunoscută
fiindcă fusese inclusă în filmul Disney Regele leu,
și în spectacolul cu același nume de pe Broadway.
MUSICALUL REGELE LEU „THE LION SLEEPS TONIGHT” (1997)
Când am ajuns la capătul poveștii, care era o poveste extraordinară,
am zis: „Firește, trebuie să vedem unde s-au dus banii”,
ca un fel de ultime cuvinte memorabile.
Cercetarea traseului muzicii fusese partea ușoară.
Am petrecut multe luni încercând să descopăr traseul banilor.
Le-am găsit pe fiicele lui Solomon Linda.
Am fost să le vizitez în căminul lor din Zola.
ZOLA, SOWETO AFRICA DE SUD
Am pornit cu obișnuita stare de îngrijorare,
întrebându-mă dacă-mi va fi furată mașina
sau dacă mă voi întoarce în viață.
M-am oprit în fața casei lor, am bătut la ușă și mi-a deschis Elizabeth.
Trebuie spus că, la momentul respectiv, erau patru surori.
FIICELE LUI SOLOMON LINDA
Aveam discurile lui și gramofonul,
și așa am auzit cântecul „Mbube”.
Mama spunea: „Vocea aceea ascuțită e a tatălui vostru.”
Când ieșea sunetul din difuzor,
mă apropiam, sperând că-l voi vedea înăuntru.
Auzindu-i vocea, mă gândeam că-l voi vedea.
Nici nu știam că se primeau bani pentru compunerea unui cântec.
Noi ne bucuram doar să știm că tata are un cântec pe un disc,
pentru că eram doar copile la vremea aceea.
Le-am întrebat: „Primiți ceva pentru melodia asta?”
și mi-au spus: „Știm doar…
că cineva a făcut ceva cu muzica tatălui nostru în afara țării,
dar nu știm exact ce.
Un avocat alb din Johannesburg ne dă hârtii pe care sunt scrise sume de bani.
Mi-au arătat câteva dintre acele hârtii.
Erau scrise de mână, de exemplu:
„«Lion sleeps tonight», ASCAP, 10%, 600 dolari.”
Nu ne mai vizitase niciodată un alb.
Rian a fost primul.
A spus că ne va ajuta
să investigăm în detaliu
ce se întâmplase cu banii tatălui nostru.
Unde au ajuns?
Cine i-a luat?
Ca să putem să primim ce ni se cuvenea.
Mă gândesc la cei care au făcut filmul Regele leu,
care câștigă mulți bani cu melodia tatălui meu…
Ne-am simțit rănite.
Copiii compozitorului suferă de foame,
în timp ce americanii se îngrașă de pe urma tatălui nostru.
Asta m-a durut.
Până nu ne-a spus Rian,
habar nu aveam.
Știam exact cine fusese tatăl lor,
știam cât de important era ceea ce se întâmplase în acel studio
în anul 1939
și cât de mari, enorme, fuseseră ecourile.
Li se făcuse un rău, iar eu aveam o șansă să îndrept lucrurile.
Acești oameni nu fuseseră tratați corect, și nu era drept.
Din punct de vedere genetic, sunt în Africa de 380 de ani.
Mai presus de orice, îmi doresc iertare pentru păcatele strămoșilor mei,
și vreau să fiu iubit.
Așa că…
am făcut ceva care, speram, îi va face pe oameni să mă iubească…
pe oamenii de culoare adică.
Oare asta mă definește?
Asta mă cam definește.
Chiar la începutul acestei cercetări,
am întâmpinat opoziție din partea unui avocat alb
care le reprezenta pe fiicele lui Linda.
Aparent, singura cale prin care-i puteam accesa documentele,
ca să văd…
ce se întâmplase cu melodia din punct de vedere financiar, era…
să îl înlocuiesc cu alt avocat.
Rian a venit să mă vadă
și mi-a zis că lucrează la un articol pentru revista Rolling Stone…
FOSTUL AVOCAT AL FAMILIEI LUI LINDA
…că a descoperit unele lucruri pe care vrea să mi le împărtășească
și că, în opinia lui, trebuie începută o acțiune în justiție.
Surorile îmi dăduseră permisiunea în scris
să vorbesc cu avocatul lor din Johannesburg.
I-au zis: „Cooperează cu acest om.
Încearcă să afle ce s-a întâmplat cu redevențele noastre.”
Iar mie mi se arătase din nou degetul.
Cred că abia se uscase cerneala pe împuternicirea pe care mi-o dăduseră,
când am mers la biroul lui.
Am ajuns și i-am explicat că nu mai aveam nevoie de serviciile sale
pentru că găsiserăm oameni care ne puteau ajuta.
Atunci a zis: „Așa vă veți comporta cu mine?
După ce am lucrat atât de bine cu mama voastră?
Veniți aici cu oamenii ăștia
și mă faceți să par o persoană rea?”
Atunci am realizat că avea informații pe care noi nu le primiserăm,
și că nu va putea să ne ajute.
I-am spus: „Aceasta e împuternicirea mea.
Mandatul tău s-a încheiat.
Așa că…
practic, am venit să luăm dosarul de la tine.”
A zis: „Am foarte puține informații.”
Și mi-a dat un dosar cu câteva pagini în el.
Hanro iese și-mi aruncă în poală un dosar de carton.
Îl deschid. Înăuntru erau vreo cinci foi de hârtie.
Evident, fusese cenzurat, acesta e cuvântul.
Cineva umblase la el și scosese documentele incriminante.
Am simțit că încerca să ascundă ceva.
Și nu o făcea într-un mod pe care l-ai putea numi subtil.
Am acceptat cazul în primul rând…
cel mai mult, voiam să-mi fac un renume,
și în al doilea rând, am simțit că familia fusese abuzată…
că cei care comiseseră abuzul credeau că pot să scape
și că o făcuseră mult timp.
Voiam să arăt…lumii
că, dacă vii aici…
și lucrezi în Africa de Sud și cu sud-africani,
trebuie să ne respecți.
E limpede că nu ești din Africa, Dennis.
N-am văzut niciun african care să cânte la tobe cu pumnii.
Întotdeauna o fac cu palma,
ETNOMUZICOLOG
Apoi te învață să-ți plimbi mâinile spre centrul și spre marginea tobei…
dar ritmul trebuie să fie perfect constant.
Când am început cercetarea, am aflat
că „Mbube” ajunsese în New York la începutul anilor '50
ca parte a unui set de discuri trimise din Johannesburg
de marele muzicolog sud-african, Hugh Tracey.
Tracey spera, deși șansele erau mici,
că și altcuiva îi va plăcea muzica la fel de mult cum îi plăcea lui.
Dar, după cum s-a dovedit, nimeni nu era interesat.
Era o ciudățenie dintr-o subcultură ciudată.
Erau pe punctul de a arunca discurile când a intrat Alan Lomax în birou.
ETNOMUZICOLOG
Înregistrăm în seara asta, dăm o petrecere. Intră!
S-a uitat la discuri și a zis: „Știu pe cineva căruia i-ar plăcea.
E Pete Seeger.”
Seeger era cântăreț de folk și apărător al clasei muncitoare.
Era o figură cunoscută cu banjo-ul lui și în blugi,
cântând cântece în care cerea dreptate pentru muncitori.
Pete are o epifanie, ridică brațul și așază acul pe disc.
E atât de fascinat,
încât rupe foi de hârtie și transcrie melodia notă cu notă.
Nu ai voie să-ți însușești cultura altor oameni,
dar în acea epocă, la începutul anilor '50,
o melodie tradițională folk era domeniu public,
nu aparținea nimănui.
E ca un cal sălbatic pe câmp.
De exemplu, nimeni nu știe cine a scris „Greensleeves”.
A fost acum 600 de ani.
De ce au crezut acești newyorkezi că era muzică tradițională?
THE WEAVERS LANSEAZĂ UN NOU HIT BAZAT PE O MELODIE ZULU
Am dedus că, în 1952,
când „Wimoweh” a ajuns între primele zece piese în America,
cei de la Gallo au spus: „Dumnezeule!
Asta e «Mbube», piesa tipului ăla, Solomon.
E melodia noastră, fir-ar să fie!
Trebuie să-i punem pe newyorkezi să ne dea bani!”
Pe atunci, în faza incipientă a legilor drepturilor de autor în Africa de Sud,
muzica tradițională zulu era…
În mințile albilor care se ocupau de asta,
era un gen de muzică care-i atrăgea pe africanii de la țară.
E posibil nici să nu le fi trecut prin cap că erau creații originale,
fiindcă nu înțelegeau niciun cuvânt din ce se cânta.
„Sunt africani, asta fac ei, așa sunt ei.
Dansează în cizme de cauciuc, cântă și au simț al ritmului foarte bun.”
Cam asta era atitudinea, o infatuare de rahat.
Așa că le transmit americanilor…
„E o melodie tradițională.”
Fără să-și dea seama, luaseră un pistol și se împușcaseră în cap.
Auzind asta, newyorkezii s-au gândit: „Melodia e în domeniul public,
un cal sălbatic pe care-l putem captura. Îl înhățăm și-l marcăm.”
Aranjamentul e făcut de Paul Campbell…
Dar cine e Paul Campbell?
Nu exista o asemenea persoană, era o entitate fictivă,
inventată de casele de discuri
pentru a strânge redevențele pentru melodiile folk
care nu aveau încă marcă de autor.
Era ceva nou pentru o casă de discuri sud-africană,
să aibă o melodie între primele zece în topurile americane.
Probabil că era cel mai tare lucru care li se întâmplase…
și potențial, cel mai profitabil.
Și-au zis: „Să facem ceva în legătură cu asta.”
Am descoperit în dosarul meu Mbube că exista de fapt o atribuire oficială…
FOSTUL DIRECTOR AL GALLO MUSIC
…un acord de transfer al drepturilor de autor,
de la Solomon Linda la Gallo African Ltd.
Fusese încheiat în 1952,
ceea ce ar fi coincis cu perioada în care s-a folosit „Wimoweh”
și a apărut versiunea celor de la Weavers.
E evident că cineva de la Gallo a realizat
că nu aveau documente care să le certifice proprietatea.
Așa că șeful l-a chemat pe Linda și l-a pus să semneze un act
care spunea că „Mbube” e o piesă originală.
Apoi a trimis documentul la New York.
Presupun că au fost luați în derâdere.
Ziseseră că piesa era un cal sălbatic, iar acum spuneau altceva.
Când am ajuns eu să pun întrebări, aproape toți muriseră,
dar contractele arătau că ajunseseră la un acord.
Americanii dețineau drepturile pentru „Wimoweh” în restul lumii,
iar Gallo, în Africa de Sud și teritoriile adiacente, cum ar fi:
Rodezia, Africa Orientală Portugheză, o piață microscopică.
Nimeni din încăpere nu știa care vor fi consecințele pe termen lung.
Că, în cele din urmă, acest act va deveni…
primul dintr-o serie de evenimente care au adus multe milioane de dolari
americanilor care dețineau drepturile de autor.
Dacă ne întrebați: „A fost nedrept?”
Pe atunci, Solomon Linda era ambalator cu un salariu de mizerie
în fabrica de discuri Gallo, unde împacheta discuri.
E important să subliniez că nu fusese nimic ilegal sau o fraudulos.
Pur și simplu…
relația de putere dintre Solomon Linda și persoana care i-a pus acel act în față
trebuie să fi fost…
Dacă mă pun în locul lui, cred că a simțit că n-are de ales și că trebuie să semneze.
Am devenit suspicioase
din cauză că tata nu știa să scrie.
Nu știa nici să citească.
Când l-au pus să semneze, i-au explicat clar ce semnează?
De asemenea, e evident când semnează cineva fără carte.
Uneori semnează cu o cruce, alteori își pune amprenta.
Arătați-ne documentul pe care tata cică l-a semnat…
ca să vedem dacă semnătura aparține sau nu unei persoane fără carte.
Nu știa că-și putea câștiga existența cu muzica sa.
El doar cânta.
Habar nu avea că trebuie să primească o parte din profit,
pentru că era angajat la Gallo.
Așa că, din câte văd,
acea înțelegere arată clar ca bună ziua
că nu simțeau că aveau vreo obligație față de Solomon Linda,
să-i plătească redevențe sau orice alt fel…
de cotă parte din veniturile pe care le-ar fi obținut de la americani.
Paul Campbell a câștigat zeci de mii de dolari,
care s-au dus la Weavers,
și, firește, la casa de discuri, care lua 50%.
Trebuie spus că Pete Seeger a simțit că are un soi de obligație morală
să ceară casei sale de discuri…
să se asigure că zulusul din Africa de Sud își primește drepturile.
L-au asigurat că așa se va face.
Dar nu s-a făcut niciodată asta, doar eforturi minuscule ici-colo.
Dar odată ce Pete Seeger declarase că renunță la drepturile de redevență,
Folkways, casa de discuri care era proprietarul dreptului de autor,
au ajuns într-o situație
în care puteau să facă o înțelegere care le convenea doar lor.
Imediat ce Pete a plecat și a închis ușa, și-au dat ochii peste cap,
și-au aprins încă un trabuc și au zis:
„Facem așa: le trimitem niște mărunțiș oamenilor ălora din Africa.
Vor fi mulțumiți. Lui Pete îi zicem că am rezolvat.”
Nu știu ce spuneți voi, dar eu spun: „Salutare, Africa…
și fie duse pentru totdeauna vremurile
în care bogățiile pe care le aveți vă sunt furate de alți oameni.
Eu și mulți oameni ca mine am fost îmbogățiți sufletește
de muzica voastră…
și sper că știți asta.”
Nu e prea bună, dar…
Se simte stilul anilor '60.
Karl Webster!
- …numele cântecului? - „The Lion Sleeps…”
„The Lion Sleeps Tonight”, The Tokens, să-i ascultăm.
Am crescut în Brighton Beach în Brooklyn.
Pe plajă, în Brooklyn…
VOCALIST THE TOKENS
…la fiecare câteva străzi, era un grup care cânta.
Cântam pe plajă ca să atragem atenția fetelor.
Cântam un cântecel, „Wimoweh”.
Îl auzisem la radio și-i învățasem pe băieți să-l cânte.
Dar ce înseamnă? Ce înseamnă „Wimoweh”?
Habar nu aveam ce însemna,
așa că m-am dus la consulatul sud-african din New York
și m-am documentat despre „Wimoweh”.
Am aflat că acel cuvânt nu era „Wimoweh” , ci „Mbube”.
Le-am adus aceste informații producătorilor noștri Hugo și Luigi,
iar ei l-au chemat pe textierul George Weiss.
George David Weiss e un tip cu greutate, educat la Juilliard,
care crease orchestrații pentru Sinatra și scrisese texte pentru Elvis Presley.
Era un fel de director muzical.
I-am spus semnificația cântecului, iar el a creat versurile.
„În junglă, în marea junglă În noaptea asta, leul doarme.”
„TEXTIERUL”
Cum ți-a venit ideea acestui cântec?
Când mi s-a cerut să scriu un text pentru grupul The Tokens,
m-am interesat.
Nu m-am interesat, ci m-am documentat,
și am aflat că e un cuvânt
pe care africanii îl foloseau când mergeau în junglă,
fie când plecau să vâneze lei,
fie când se întorceau după ce vânaseră lei.
N-am înțeles exact.
Dar mi-a inspirat versul „În junglă…”
Am scris textul și am făcut aranjamentul.
Problema era că americanii nu prea puteau pronunța acest cuvânt.
Mbube…
Așa că a fost anglicizat.
„Mbube” înseamnă leu.
Dar în felul în care e cântat,
cântecul n-are niciun sens.
Tot repetă „mbube” pe durata cântecului.
După părerea mea, se lăuda pe sine.
Spune că el ar fi leul.
Versul repetat spune:
„Tu ești leul.”
În felul acesta el…
se laudă pe sine.
Când am intrat în studio,
credeam că vom înregistra „Wimoweh”, dar Hugo și Luigi…
Văd asta de parcă ar fi fost ieri…
Mi-au dat un caiet galben pe care era textul.
M-am uitat peste versuri. Stăteam la pian și a spus:
„Nu pot să introduc versul ăsta…
în ritmul melodic al „Wimoweh”, nu se potrivește.
Așa că a trebuit acolo, pe loc…
să creez o melodie care să încorporeze versul:
al doilea set de opt măsuri.
În falset, desigur.
Așa am creat melodia, chiar acolo, la pian,
și așa a apărut „The Lion Sleeps Tonight”.
„Mbube” a devenit „Wimoweh”,
care a dat naștere cântecului „The Lion Sleeps Tonight".
În 1961, când „The Lion Sleeps Tonight" a ajuns pe locul întâi în topul american,
George David Weiss și cei doi producători ai săi
au fost numiți compozitorii melodiei,
ceea ce însemna, conform regulilor din acea vreme,
că primeau 50% din venituri,
iar cealaltă jumătate, a casei de discuri, mergea la Folkways.
De acolo, a fost ca și cum ai arunca un chibrit într-un lac cu benzină.
Vânzările au explodat.
Dar, din nou, niciun cent, nicio parte nu mergea la Solomon Linda,
care era destul de bătrân și pe moarte.
Era bolnav și a murit în mai puțin de un an,
lăsând exact 151 de ranzi în contul bancar.
Suma de 151 de ranzi înseamnă…
imediat…
în jur de zece dolari în banii de azi.
SOLOMON NTSELE NĂSCUT 1909 - DECEDAT 1962
Sper că nu sună caraghios, dar chiar cred
că sunt un recipient…
prin care bunul Dumnezeu trimite
gânduri, impulsuri, creații către noi.
Acestea vin prin mine. Nu de la mine, ci prin mine…
Tot ceea ce compun îmi e transmis
de o altă prezență, de altcineva,
nu vine de la mine.
La începutul anilor '90, a avut loc un proces:
„Folkways contra Weiss”.
Fusese revizuită legea americană a drepturilor de autor, care preciza
că atât „Wimoweh”, cât și „The Lion Sleeps Tonight"
erau inspirate de un cântec al lui Solomon Linda.
A urmat ceva absolut absurd, un soi de ritual legal,
în care două echipe de americani albi foarte bogați
se luptau pentru proprietatea…
asupra unui cântec pe care niciuna dintre părți nu-l crease.
Ambele părți au folosit frecvent cuvântul „plagiat” în argumentație,
ca și cum…
recunoșteau totul.
Dar nu era nimeni acolo care să zică: „Dle judecător, cu permisiunea dvs…
Îi reprezint pe urmașii lui Solomon Linda și ai familiei sale.
El e cel pe care l-au plagiat aceste două părți, albii bogați.”
Fiicele lui Solomon Linda nu auziseră de aceste procese, înainte să mă cunoască.
Totul era nou pentru ele. Nimeni nu le informase măcar,
avocatul pe care-l aveau în Johannesburg fie era ignorant,
fie era complicele newyorkezilor.
Nu le-a spus niciodată că au loc aceste procese.
Dacă li s-ar fi spus și dacă ar fi putut
să facă ceva în legătură cu asta, să participe,
viețile lor ar fi fost complet schimbate.
Dar fiindcă erau cine erau, au putut fi ignorate complet.
POATE CĂ LEUL DOARME, DAR NU ȘI GEORGE WEISS
Ironia, în povestea cântecului, e procesul, care a devenit o referință
și care-i conferea lui George Weiss
controlul complet asupra melodiei „The Lion Sleeps Tonight"
și îi oferea posibilitatea să obțină multe beneficii.
Numai după acel moment…
popularitatea melodiei a explodat.
Asta pare familiar.
Unde am mai văzut asta?
În vremea aceea, dat fiind succesul uriaș înregistrat de Disney cu Regele leu,
și cu musicalul Regele leu care a avut și mai mult succes,
stăteam noaptea târziu fumând și mă gândeam: „Iisuse, cât bănet!”
Când am publicat un articol despre asta în revista Rolling Stone,
tot ce urmăream erau chestii simple:
să i se atribuie lui Solomon Linda melodia
și să se plătească urmașilor acestuia o parte rezonabilă din imensele câștiguri.
La început, eu și Hanro am considerat că e de preferat un atac direct, în forță.
PARTEA III: CRONICILE UNUI PROCES NEOBIȘNUIT
Toți avocații americani îmi spuseseră că e imposibil din motive legale.
Eram persoane simple și nu prea știam ce făceam.
Am fost o alegere foarte proastă.
Nu aveam experiență cu drepturile de autor sau proprietatea intelectuală.
Lipseau destul de multe piese din acest puzzle…
iar jucătorii pe care-i suspectam că au acces la ele
nu cooperau.
Singura cale de a avansa era o campanie de propagandă.
M-am gândit că, dacă-i aducem în atenție pe americanii care dețineau drepturile,
s-ar putea ca aceștia să cedeze și să se lase convinși să facă ce trebuie.
Nu e vorba doar de Africa de Sud.
Cântecul a fost folosit în toată lumea…
și în ceea ce ne privește,
cu siguranță urmărim ocazii să recuperăm redevențele neprimite.
După ce Rian a scris articolul,
telefonul a sunat încontinuu, și toată lumea întreba
ce avea de gând să facă Gallo.
Atunci, m-am întâlnit cu cei din conducerea Gallo,
și i-am întrebat dacă îmi oferă finanțare ca să mă adresez…
unui avocat specializat în drepturile de autor.
Așa ne-am întâlnit cu Owen Dean.
El e cel care practic a scris
legea sud-africană a dreptului de autor.
Așa a început acțiunea în justiție.
Am perceput cazul acestui cântec ca pe o contribuție la o cauză socială.
Am fost angajat pentru a găsi o cale
prin care să se plătească redevențe sau alt venit familiei lui Solomon Linda.
Știam ce acțiuni întreprindeau Rian Malan și Hanro Friedrich,
ce… metode foloseau,
și știam, din datele pe care le aveam despre contracte,
că nu vor ajunge la niciun rezultat.
La început, nu aveam mari speranțe
fiindcă știam că Solomon Linda transferase drepturile,
și când faci acest lucru,
renunți complet la drepturile tale, e ca și cum ți-ai vinde casa.
Nu exista…
nicio posibilitate de a pune la îndoială puterea acestor înțelegeri
astfel încât o parte din redevențe să ajungă la familia Linda.
Într-o zi, la începutul anilor 2000,
m-a sunat Elizabeth, care era foarte supărată.
Elizabeth…
a trecut direct la subiect, zicând: „Sora mea a murit de SIDA.”
Mama a avut patru copii.
Adelaide a fost cea care a avut boala, ultima născută.
Fusese infectată cu HIV.
A suferit mult timp înainte să moară.
Noi trei am trăit mai mult decât ea, încă trăim toate.
Înmormântările sunt foarte importante pentru africani…
Trebuie să-i ofere spiritului decedatului o trecere corespunzătoare.
Oamenii ajung la sapă de lemn sau sărăcesc
ca să îndeplinească corect toate ritualurile.
Îmi amintesc că eram într-un cort în Soweto.
Era acolo…
un portret frumos al lui Adelaide, așa cum fusese pe vremuri.
Erau prezenți mulți membri ai familiei extinse.
13 IUNIE 2002
Moartea lui Adelaide a fost nadirul atins pe durata acestui caz.
Nu puteam ajunge mai rău.
Mă simțeam ca un ratat.
Chiar mă simțeam.
Lucram la caz de mai bine de un an
și nu aveam nimic de arătat.
Dacă Adelaide ar fi fost într-o familie cu acces la avocați și educație,
să poată plăti onorarii,
și dacă ar fi putut să joace jocul proprietății intelectuale,
viețile lor ar fi fost altfel.
Asta nu se întâmplă
dacă ești o persoană săracă, de culoare, în Johannesburg…
Un vorbitor a spus la înmormântare
că speră ca avocatul familiei să poată face ceva constructiv
și să ducă problema în instanță.
Mesajul mi-era adresat mie.
Am înțeles asta,
dar nu aveam nicio putere
deoarece, chiar și atunci, știam prea puține.
Chiar eram pe punctul de a hotărî că nu se putea face nimic,
când, dintr-o dată, am avut un moment de revelație.
Mi-am amintit de o prevedere foarte puțin cunoscută
din legea dreptului de autor,
care provenea din legea britanică din 1911 privind dreptul de autor.
Era de pe vremea lui Charles Dickens.
LEGE PRIVIND DREPTUL DE AUTOR, 1911
Legea de atunci proteja drepturile autorului
doar pe durata vieții acestuia plus 25 de ani.
La momentul respectiv, Charles Dickens tocmai decedase
și își lăsase familia în mare dificultate financiară.
Asta a stârnit multe controverse în Regatul Unit,
existând dezbateri și în parlamentul britanic.
Au spus: „Bine, mai adăugăm 25 de ani la durata protecției dreptului de autor,
dar, în acești 25 de ani,
pot fi beneficiari doar urmașii autorului.”
Asta îi oferea familiei o poziție puternică
fiindcă puteau să susțină că „Wimoweh” provenea din „Mbube”,
„Lion Sleeps Tonight" provenea din „Wimoweh”
și că folosirea cântecului „Lion Sleeps Tonight"
însemna încălcarea drepturilor autorului cântecului „Mbube”,
dacă nu se acordase permisiunea.
Firește, familia Linda nu acordase nicio permisiune
pentru că nu știau că dețin aceste drepturi.
Am putut să merg din nou la Gallo și să le zic:
„În ciuda primei perspective destul de pesimiste asupra acestui caz,
de fapt, puteți să faceți ceva.”
Și le-am transmis un document în acest sens.
Documentul avea vreo 20-25 de pagini.
FOSTUL DIRECTOR JOHNNIC ENTERTAINMENT. COMPANIA-PĂRINTE A CASEI DE DISCURI GALLO
Când am ajuns la sfârșit, m-a cuprins un sentiment…
Am avut senzația că citisem ceva de o importanță colosală.
M-am gândit: „Măi să fie!
E uimitor.”
Auziserăm zvonuri despre un document,
și știam că acel document putea să conțină o cheie…
pentru rezolvarea…
acestui caz.
CASA DE DISCURI GALLO OCTOMBRIE 2002
- Ce sală? - E la dreapta.
L-am contactat pe Hanro
și i-am spus: „La Gallo, există un document de la Owen Dean.
Ceea ce noi, compania Gallo, suntem pregătiți să facem e…
să-l finanțăm și să-l sponsorizăm pe Owen Dean.
Să ne implicăm în mod direct în caz.”
Cred că acum e momentul, în anul 2002,
să ne ocupăm serios pe asta.
S-ar zice că ar fi trebuit să facem asta mai demult,
dar Rian și Hanro au depus un volum impresionant de muncă.
Iar acum, pentru prima oară, luăm toate resursele acestora
și toate resursele noastre și le combinăm
ca „Mbube” să asigure o pensie pentru familie
mult timp de acum încolo.
Ăsta nu e sfârșitul, dar vă asigur
că acest om, Owen Dean, cu care Paul ne-a făcut cunoștință, e…
E cineva care ne poate ajuta, care înțelege exact despre ce e vorba,
iar acum că îl avem alături, putem să facem progrese.
E omul potrivit.
Așa că, să sperăm. Sperăm și ne rugăm.
Dacă ai de gând să te lupți cu avocați din New York,
trebuie să lupți și tu cu arme mortale, cu oameni care au credibilitate.
Ne-am întâlnit cu Owen, am discutat…
și a început să ne explice în detaliu principiile documentului.
Găselnița genială a lui Owen Dean
e aplicarea clauzei „Dickens” în cazul „Linda”.
În anul 1987, drepturile ar fi trebuit să revină la urmașii acestuia,
ca aceștia, asemenea celor ai lui Dickens, să aibă șansa să câștige ceva,
șansa să ofere aceste drepturi altcuiva
și să primească o ofertă mai bună decât cea existentă.
Niciodată nu-mi trecuse prin cap
că ar putea exista o armă străveche atât de extraordinară.
Cu acordul celorlalți, cei de la Gallo au decis
că se vor implica fără rezerve în acest caz.
Voiau să obțină recunoașterea pe plan internațional
a faptului că urmașii lui Solomon Linda dețineau
dreptul de autor pentru „Mbube”
și că melodiile „The Lion Sleeps Tonight” și „Wimoweh”
puteau fi folosite doar cu permisiunea familiei.
Nu știam exact ce intenționa Owen.
Da…
e o teorie bună din punct de vedere juridic…
dar va putea să o pună în practică?
A spus: „Pregătirile vor necesita multă atenție, va dura ceva…
dar ținta mea sunt cei de la Disney.”
E o provocare?
Calmează-te.
Nici prin gând nu-mi trece să-ți contest supremația.
Disney folosea muzica lui Solomon Linda în musicalul Regele leu
fără să aibă, în opinia lui Owen, autorizația legală corespunzătoare.
Era clar că principalul utilizator ai cântecului era compania Disney
și că ei încasau foarte mulți bani
de pe urma melodiei originale.
Cel mai bun musical al anului 1998 e…
Regele leu!
Sorții ne erau potrivnici…
chiar de la început
Am înțeles că ne măsuram forțele
cu o companie uriașă.
Un proces împotriva Disney în SUA era de neconceput.
Bugetul nostru național…
Bugetul național al Africii de Sud e mai mic decât bugetul lor.
Știam că aveam un caz bun,
dar banii nu au fost niciodată obiectivul nostru.
Obiectivul era…
să stabilim deținătorul drepturilor și să facem valuri.
Și fiindcă voiam ca lumea largă să ia aminte,
cu cât era mai faimoasă ținta, cu atât mai bine.
Owen Dean vrea să atace Disney și toată puterea corporatistă a acestora.
Îi va strânge puternic cu ușa pentru a face dreptate,
pentru a pune presiune pe deținătorii dreptului de autor.
„Pentru Dumnezeu, scapă-ne, nu suportăm, n-am făcut nimic.
Se va zice că suntem rasiști.”
Fără nicio avertizare…
Paul Jenkins a aruncat o bombă,
spunând că îi pare rău,
dar Gallo hotărâse să nu se mai implice în caz și…
că se retrăgeau din întregul proiect.
Eram pregătiți și gata să începem,
și, dintr-o dată, ni s-a spus că nu mai începem nimic.
CASA DE DISCURI GALLO
Pe de o parte, eram conștient
până unde erau dispuși Disney să meargă ca să se apere în instanță.
Evident, mă temeam că se va vorbi de un conflict de interese
și că ne vom strica relațiile comerciale.
Ca urmare, am precizat clar că Gallo nu va duce problema în instanță.
Era…
Era un drum pe care nu voiam să-l urmăm.
Am văzut clar că nu exista alternativă.
Dacă Disney anula toate licențele pe care le cumpărase Gallo,
asta ar fi afectat semnificativ venitul nostru.
Investiserăm atât de mult timp și efort și capital emoțional
în pregătirea acestui caz,
și deveniserăm atât de înflăcărați
cu privire la justețea socială în numele căreia luptam,
încât să renunțăm și să lăsăm totul baltă ar fi fost…
ceva ce nu puteam face.
Ajunseserăm prea departe, trecuserăm de punctul…
Din punct de vedere intelectual, nu mai puteam să dăm înapoi.
Era o mare problemă.
Owen Dean e unul dintre avocații cei mai scumpi din Johannesburg.
Acesta nu lucra pe gratis.
Cazul ar fi putut să fie lăsat baltă dacă nu s-ar fi întâmplat
ca prietenul meu Hanro să se întâlnească cu Ministrul Culturii
într-un aeroport dintr-o țară îndepărtată.
Zburam înapoi spre Johannesburg.
Era o dimineață de sâmbătă.
Așteptam în terminalul de plecări,
când a intrat acolo un bărbat…
M-am uitat la el cu atenție. Mi-am zis: „Te-am văzut la televizor!”
Am mers la el, era singur.
I-am spus…
„Dr Jordan,
mă numesc Hanro Friedrich.
Sunt avocat în Johannesburg. Reprezint familia lui Solomon Linda.”
„Da”, zice el,
„Am citit despre asta.”
A fost una din situațiile în care dai peste oameni care te recunosc.
FOSTUL MINISTRU AL ARTELOR ȘI CULTURII AL AFRICII DE SUD
„Poftim cartea mea de vizită, dă-mi-o pe a ta.”
Așa a fost.
I-am spus: „Dr Jordan,
nu știți cine sunt…
dar aici e vorba de patrimoniu.
De patrimoniul național.
Cântecul „Mbube” trebuie să revină la noi,
și nu pot să lupt contra americanilor dacă nu am bani.”
S-a uitat la mine…
- „De cât ai nevoie?” - „E o sumă mare.”
Există oameni și companii care au câștigat milioane
exploatând îndemânarea artistică,
priceperea și talentul muzical
al poporului african.
Foarte mulți bani.
Puteam să creăm un precedent juridic foarte important.
Hotărârea lor de a ne ajuta a fost aur curat.
La propriu și la figurat.
MINISTERUL ARTELOR ȘI CULTURII
Odată ce am primit finanțarea,
trebuia să găsim un mod de a-i da în judecată în Africa de Sud.
Dacă vrei să dai în judecată pe cineva care nu e în Africa de Sud,
trebuie să reții sau să obții un sechestru
asupra unei proprietăți a acestuia de pe teritoriul Africii de Sud.
Mi-am dat seama că Disney deținea
aproximativ 250 de mărci comerciale în Africa de Sud,
care, conform legii sud-africane, sunt proprietăți.
Așa că am hotărât că trebuie să reținem două mărci înregistrate Disney,
pe Mickey Mouse și Donald Duck,
ceea ce ne va da dreptul să-i dăm în judecată aici.
Îmi amintesc că m-am gândit: „E absolut genial.”
Sud-africanii devin interesați în această poveste nemaiauzită:
un avocat ia ostatice mărcile comerciale ale Disney.
Chiar mi-ar plăcea să-i fi văzut pe tipii de la Burbank,
mai-marii Disney, când s-au trezit dimineața
și au aflat că, aici, la celălalt capăt al lumii,
acești oameni de care n-au auzit au avut îndrăzneala
să-l ia ostatic pe Mickey Mouse.
London Times și-a manifestat în mod deosebit interesul.
ÎN JUNGLĂ, ÎN JUNGLA INJUSTĂ
New York Times, Los Angeles Times, toate au scris despre asta.
„Disney, compania mare și rea, împotriva sărmanei familii africane”.
Era un subiect de presă fierbinte
și cred că asta a pus multă presiune pe Disney.
Literalmente… după patru sau cinci zile,
Owen a primit un telefon.
A fost o discuție aprinsă. Evident, atinseserăm un punct sensibil.
Poziția noastră era: „S-a încălcat dreptul de autor și au existat daune.
Vă dăm în judecată în primul rând pentru a obține o dispoziție
care să vă împiedice să mai comercializați piesa „The Lion Sleeps Tonight"
în Africa de Sud fără permisiunea noastră.
În al doilea rând, cerem reparații
pentru utilizarea neautorizată de până acum.”
Le-am prezentat aceste documente celor de la Disney.
Au reacționat de parcă i-am fi pălmuit și au scos artileria grea
contra noastră și a tot ce avea legătură cu noi.
Acum se aflau cu adevărat în fața instanței sud-africane.
ÎNALTA CURTE A AFRICII DE SUD
Disney a hotărât să solicite de urgență
ca instanța de judecată să anuleze sechestrul asupra mărcilor comerciale.
Am fost târâți în fața instanței oarecum pe neașteptate,
ca să fim parte în acel caz.
Eram incredibil de stresat, realizând că avem o singură șansă.
Dacă dădeam greș, nu mai era nimic de făcut.
Plănuisem, cu mult timp înainte să aibă loc această audiere,
să plec în vacanță câteva zile într-o rezervație naturală.
Am plecat cu soția și ne uitam cu bucurie la animale,
când am primit pe telefonul mobil un mesaj
care spunea că fusese dat un verdict în favoarea noastră,
ceea ce, firește, m-a bucurat foarte tare.
Tribunalul a decis în favoarea noastră și a spus că procesul trebuie să continue.
Atunci, Disney a realizat că revendicarea noastră avea temei
și a propus inițierea dialogului.
Iar acesta a dus, în cele din urmă, la discuțiile privitoare la o soluționare.
Spre uimirea mea, aproape imediat,
avocații Disney au propus soluționarea prin plata unei sume forfetare
și plata de redevențe pentru utilizare în viitor în întreaga lume.
Disney punea condiția foarte strictă în acordul de soluționare
ca suma plătită să nu fie făcută niciodată publică.
Pentru mine a fost momentul culminant…
al unui proces încordat și foarte stresant
care a avut un succes mai mare decât așteptările mele cele mai optimiste.
Eram absolut încântat.
Pentru mine, era punctul culminant al carierei.
O PATĂ DE FAȚA DISNEY
Am scris o declarație de presă anunțând marele triumf al lui Owen.
Se intitula: „Victorie istorică pentru avocatul sud-african.
În sfârșit, lui Solomon Linda i se face dreptate.”
Oamenilor le plac finalurile fericite, ca în filmele Disney.
Toată durerea și supărarea se vindecă și dreptatea învinge,
iar oamenii arătoși se îndreaptă în pas de dans, mână-n mână, spre apus.
A fost un sfârșit de poveste.
Așa a fost.
Încă mă gândesc că a fost un miracol.
Șansele erau foarte mici.
Participarea la acest proces și câștigarea lui,
un proces despre care am simțit că fost important pentru oameni,
mai degrabă decât pentru corporații, care doar se uită la sumele din bilanț,
l-a făcut să fie special pentru mine.
Felul în care se vorbea despre noi era în proporție covârșitoare pozitivă.
Se spunea că reușiserăm să promovăm interesul local
în ochii publicului.
A fost o poveste internațională.
E UN PROCES, UN MARE PROCES
Faptul a fost recunoscut fără echivoc
de compozitorii din Statele Unite.
Folosiseră cântecul de ani de zile.
Prin condițiile din acordul final
există siguranța că publicul e informat
că acesta a fost cântecul lui Solomon Linda.
Într-un fel, pentru mine, în acest fel, cântecul s-a întors acasă.
În casa în care am crescut, în Zola…
nu aveam electricitate.
Pereții nu erau cimentați, nici podeaua. Pereții erau din cărămidă,
iar podeaua din pământ.
M-am bucurat…
că această sărăcie, în care trăiserăm atâta timp,
s-ar putea termina.
Și că vom începe o nouă viață.
Și că vom putea fi oameni cu un statut mai bun, cu demnitate.
Nu vreau ca urmașii noștri să trăiască viețile prin care noi ne-am târât.
Urmașele răposatului compozitor Solomon Linda au învins în bătălia legală
împotriva companiei Disney și a altora, care își însușiseră drepturile
asupra melodiei din 1939 a lui Linda, „Mbube”.
Cântecul a fost folosit în filmul Disney de mare succes „Regele leu”.
Se pare că melodia le-a adus redevențe de peste o sută de milioane de ranzi
deținătorilor dreptului de autor.
Familia va primi compensații pentru redevențele neplătite din trecut.
Chiar înainte de finalizarea acordului de soluționare,
Owen m-a rugat să-i fac o ultimă favoare.
Circula ideea că familia avea încredere în mine.
Presupun că voia ca eu să-i ascult teoria
despre motivele pentru care acordul fusese o idee bună
și apoi să încerc să explic totul surorilor.
Trebuia explicat următorul lucru: Owen cerea 60 de milioane de ranzi,
care, pe atunci, însemnau 2,25 milioane de dolari.
Acordul de soluționare oferea semnificativ mai puțin.
Înțelegerea a stipulat că trebuia să semnez un acord de confidențialitate
care spunea că nu am voie să vorbesc public despre asta, ceea ce…
mă pune într-o situație imposibilă.
Orice spun de acum încolo va părea dubios și evaziv.
Am făcut ce mi s-a cerut să fac…
M-am gândit o vreme la asta, și le-am spus, în esență:
„Uitați, dacă ar fi banii mei…
aș accepta acordul.”
Banii aceia…
nu le ajungeau dacă voiau mașini Ferrari.
Dar erau ceva sigur, ceva pe care se puteau baza.
Eram extrem de fericit că se soluționase cazul.
Dar…
privind retrospectiv, în clipa aceea, am fost foarte naiv.
Habar nu aveam de dificultățile ce aveau să urmeze.
MOȘTENITOARELE REGELUI LEU DUC O BĂTĂLIE DUREROASĂ
Au apărut probleme în procesul de soluționare,
iar surorile erau foarte nemulțumite de unele aspecte ale evenimentelor.
Totul a început când ni s-au pus întrebări legate de bani.
Ni se spunea ce să facem, ca unor copii.
Ne îngrijora efectul pe care l-ar fi putut avea asupra fiicelor
primirea bruscă a unei sume mari de bani.
Disney…
voia, ca o condiție a acordului, ca banii să intre într-un cont fiduciar.
Am considerat că obligația mea e să mă asigur
că se creează un cont corespunzător
și că acesta e administrat de oameni competenți și potriviți.
Am înțeles că avem un contabil,
pe Glenn Dean, care avea experiență financiară.
Lucram și cu Nick Motsatse, un alt împuternicit pe cont,
care avea experiență în domeniul redevențelor.
Și mai eram eu, datorită legăturii cu familia.
După mediatizarea cazului, în special după instituirea sechestrului,
FOSTUL DIRECTOR AL ORGANIZAȚIEI PENTRU DREPTURILE MUZICIENILOR
sud-africanii începuseră să vorbească de milioane de dolari
care se vor obține prin acest acord.
Surorile aveau așteptări mari la început.
Credeau că vor fi multi-milionare pentru tot restul vieților lor.
A fost extrem de dificil să dăm răspuns acelor așteptări,
De fapt, era imposibil să dăm răspuns acelor așteptări.
Dificultatea era sporită de bariera lingvistică.
Singurul împuternicit care le vorbea limba era Nick Motsatse.
Dar am avut grijă să apelăm la traducători.
Chiar șoferul lui Hanro Friedrich…
era zulus și traducea pentru noi.
Trebuia să văd dacă erau de acord cu ceea ce se discuta,
FOSTUL ȘOFER ȘI ASISTENT AL LUI HANRO FRIEDRICH
iar dacă aveau întrebări,
trebuiau să nu ne lase să avansăm, ci să ridice mâna și să întrebe,
ca să înțeleagă și apoi să trecem mai departe.
A durat destul de mult până să primească banii,
nu se puteau face plăți din cont imediat după încheierea acordului.
Chiar și numai acest lucru…
era supărător pentru doamne.
Acela a fost momentul…
în care li s-a slăbit încrederea.
Când a fost deschis contul fiduciar, nu am prea înțeles ce era acesta.
Aveam dubii cu privire la întreaga chestie.
Mi s-a propus să fiu împuternicit, dar am decis să refuz
fiindcă am simțit că nu mi se potrivește.
Nu sunt omul care să stea la întâlniri numărând minutele,
le-aș fi dezamăgit.
Mi se părea că treaba e pe mâini bune. Erau implicate forțe mari:
guvernul, Organizația pentru Drepturile Muzicienilor,
o firmă de avocatură dintre cele mai mari și mai bogate.
Și chiar dacă nu erau bani atât de mulți pe cât se aștepta familia,
ar fi trebuit să fie suficienți pentru a le schimba semnificativ viețile.
Le-am lăsat baltă.
Asta am făcut.
Nu le-am văzut pe fiicele lui Linda…
de aproape zece ani.
N-am idee cum voi fi primit.
Dacă voi fi considerat un personaj negativ, ei bine…
Această dramă se desfășoară deja de 77 de ani.
Să sperăm că rezolvăm chestia asta înainte să murim cu toții.
DUPĂ ZECE ANI DE LA SEMNAREA ACORDULUI DE SOLUȚIONARE
Am trecut de multe ori prin Soweto.
Obișnuiam să vin din când în când cu părinții.
Îi aduceam pe servitori când își luau concediu.
Aveau multe bagaje.
Unde e strada Madeline Peces?
Bine, nicio problemă.
Nu e asta.
După revoltele din 1976…
ca urmare a tensiunilor politice, când te vedeau copiii
și-ți vedeau pielea albă, strigau: „Țintă!”
și începeau să arunce cu pietre în tine.
De atunci de câte ori vin în Soweto…
De câte ori mă urc în mașină să vin în Soweto, sunt puțin stresat.
Puteți, dacă doriți, să ziceți că e vorba despre paranoia albilor.
Asta și e.
În plus, ar trebui să-mi amintesc exact unde sunt acum,
căci totul îmi pare foarte cunoscut.
E mai bine acum.
A trecut mult timp.
Știți de ce sunt aici?
Nu.
Îmi pare rău.
Ultima dată când v-am văzut îmbătrâneam, începeam să încărunțesc
și încercam să încep o nouă viață.
Îmi pare foarte rău că vi s-a întâmplat asta,
că viețile voastre sunt tot nefericite, că povestea asta continuă.
Nu s-au schimbat prea multe. Situația e ca atunci când ai plecat.
Nu s-a făcut progrese și nici regrese.
Nu se mișcă nimic.
Avem întrebări, în calitate de familie. Ar trebui să știm anumite lucruri.
NEPOATA LUI SOLOMON LINDA
Și când întrebăm, vrem să știm,
cât s-a plătit inițial, cât s-a folosit
și ce se va întâmpla în viitor.
Deci nu vi s-a dat niciodată o evidență, nu vi s-a spus de atunci:
- „Atât s-a încasat, atât s-a cheltuit.” - Nu.
Ar fi tare bine dacă am primi extrase de cont
de la crearea contului inițial.
- Da. - Nu am avut acces la asta.
Bine, dacă vă amintiți, la începutul lui 2006,
mi-au cerut să discut cu mătușile și cu mama ta
despre acel acord, și să le explic ce am înțeles eu.
Mi s-a spus atunci că se stabilise ca plata să se facă în numerar.
Hanro lucrase la caz din 1999 pe gratis și urma să primească 20%,
iar restul banilor urma să revină urmașilor.
Dar apoi, pe neașteptate, ceva s-a schimbat,
era vorba de niște onorarii uriașe.
Mi se spusese că guvernul,
prin Ministerul Artelor și Culturii va plăti onorariile.
Apoi, brusc, s-au revendicat de la familie sume uriașe
de către Owen Dean și alți doi avocați ale căror nume nu mi le amintesc.
Le-am spus: „Nu puteți să faceți asta. Am avut încredere în voi.
Ne insultați…”
Era vorba de toți bărbați albi implicați.
„Ne faceți să părem hoți, nu puteți să-mi faceți asta.”
Vă amintiți de ziua în care scria în ziar:
„În sfârșit, dreptate pentru Solomon Linda”?
Și: „În sfârșit, am făcut ceva bine aici.”
Nu poți să vorbești așa și apoi, la sfârșit:
„Vă vom trata ca pe niște copii.” La fel și pe mine într-o oarecare măsură.
„N-ai dreptul să știi adevărul.”
Ne-au luat bani din cont.
Chiar au luat acei bani despre care vorbești.
- Da? - Da.
Știam că trebuie să-l plătim pe Hanro.
Nu știam că se vor lua bani pentru toți cei care au lucrat la caz.
Nu știam decât despre onorariul lui Hanro,
cel cu care începusem.
Nici măcar nu ne-au informat când au luat banii.
Să fi spus: „Vă luăm atât.”
Am văzut că oamenii ăștia ne iau de proaste.
Ne-am simțit lipsite de putere. Vedeam ce se întâmpla,
dar nu puteam să facem nimic cu privire la asta.
Am fost toți plătiți…
evident.
Dar acesta nu era un caz
de pe urma căruia să se îmbogățească vreunul dintre noi.
Punct.
Nu contează de câte ori explici. Când se cheltuie bani,
trebuie să explici iar.
Și următoarea dată când se cheltuie bani, trebuie să explici din nou.
Voi fi foarte direct.
Am fost acuzați foarte mult timp.
Împuterniciții au fost mult timp acuzați
că le administrează banii prost, că-i cheltuie și nu li-i dau.
Dar s-au plătit niște sume. S-au plătit de mai multe ori sume mari de bani.
De exemplu, odată, am primit un apel de la una dintre surori.
Zicea că mai are nevoie de bani
și i-am spus: „Dar ți-am plătit suma asta mare de bani,
ce ai făcut cu ei?”
„I-am băut pe toți”, a răspuns.
Banii au fost risipiți, cheltuiți fără discernământ,
iar în unele cazuri, nu se mai știa unde dispăruseră
la o lună sau două după ce le fuseseră dați.
21 IUNIE 2009 ȘTIRI
„DACĂ O ÎNTREBI PE ORICARE DINTRE ELE CE A FĂCUT CU BANII,
DESCOPERI CĂ AU FOST RISIPIȚI PE ALCOOL.
FIICELE N-AU ȘTIUT SĂ SE RESPECTE”, A DECLARAT OWEN DEAN.
Aș vrea să știu de ce Owen spune că suntem bețive care risipesc banii.
A venit vreodată acasă la vreuna, sau în casa părintească din Zola?
Nici nu știe unde locuim.
E ciudat și fiindcă doar eu beau. Ele nu beau.
Au adus alcool și au spus: „Să bem. Sunt banii voștri. Bucurați-vă de ei.”
Acum prezintă situația diferit, zicând că suntem mereu bete.
Ei sunt cei beți, nu noi suntem mereu bete.
Când se strică o relație,
de cele mai multe ori, părțile își aduc acuze.
Cineva trebuie să fie învinovățit pentru ceva.
Cu siguranță nu am nimic de împărțit cu familia.
Am făcut tot ce-am putut cu ce aveam la dispoziție,
și nu am făcut nimic…
care să le fi adus prejudicii.
Personal, chiar n-am vrut să fie treaba mea
să judec cum își cheltuie ele banii.
Mi-a fost foarte clar, și atitudinea mea a indicat clar
că… nu e treaba mea.
Cine a stabilit că suntem cei mai potriviți să le ghidăm?
Niciodată n-am fost consilier financiar calificat.
Am hotărât să mă retrag.
Nu-mi amintesc exact data sau în ce perioadă.
Cred că am procedat corect.
Au adus un membru al familiei să-l înlocuiască pe Nick.
Pur și simplu nu am putut…
să fac lucrurile să meargă în continuare.
Am plecat, m-am retras.
Ne făcuserăm treaba. Eu și Hanro ne terminaserăm treaba,
și cred că și lor le-ar fi plăcut
să se ocupe alții de asta, persoane de culoare.
Cred că, din nou, era vorba de neîncredere,
și am fost foarte fericit atunci să mă retrag
și să predau altcuiva rolul și responsabilitatea
fiindcă deja mă săturasem.
Când am vrut să vorbim despre bani, toți s-au retras.
Câți au fost?
Asta ne deranjează.
Nu e posibil, noi fiind beneficiare,
să nu ni se spună cât ni s-a dat.
Pentru asta se luptă.
Vor să plece cu partea leului.
Tata nu avea nimic.
A murit în sărăcie.
Vrem adevărul. Vom ști întreaga poveste doar când aflăm adevărul.
Cel mai important pentru mine în acest caz a fost
să încerc să organizez o serie de evenimente
ca, măcar o dată, să-i vedeți pe sud-africanii albi
făcând ceva cu care să se mândrească.
Și nu-mi surâde ideea că acea realizare îmi va fi luată.
Au existat probleme mari de comunicare.
Eu nu vorbesc zulu, două dintre surori nu vorbesc bine engleza.
Exista teama constantă…
Termenii de contabilitate sunt intraductibili.
Asta creează un teren foarte propice pentru cele mai urâte suspiciuni.
Sper din tot sufletul că există explicații simple și sincere pentru tot
și…
că cei implicați vor răspunde la aceste întrebări.
Cred că, până acum, toți cei cu care ați discutat
au fost, mai mult sau mai puțin, evazivi.
Există lucruri pe care ei nu vi le pot spune
din cauza interdicției impuse prin acordul semnat în 2006.
Dar…
Cred că trebuie să discut cu Owen Dean.
Owen a condus procesul.
El a avut rolul principal în semnarea acordului și crearea contului.
Deci dacă e cineva capabil să-și exercite influența
și să-i convingă pe ceilalți
că a venit momentul să se dezvăluie întreg adevărul,
cred că Owen e acela.
- 'Neața, Rian! - Dr Dean, ce mai faceți?
Poftește, ia loc.
Așadar, în ce punct s-a stricat treaba?
Cele trei fiice ale lui Linda spun:
„Nu înțelegem ce s-a petrecut aici.
Și da, am primit bani, dar nu știm dacă am primit tot ce ni se cuvine.
Nimeni nu ne spune clar.”
- Nu vorbesc engleză. - O să fiu sincer.
E un caz incredibil de complex, cuprinzător și complicat.
Aș spune că există doar câțiva avocați care chiar înțeleg cazul.
Cum să te aștepți să-l înțeleagă acești oameni?
Pur și simplu, n-au cum să înțeleagă asta vreodată.
Poate că fiicele ne mint, că mă mint pe mine,
că știu, de fapt, mai mult.
Cealaltă posibilitate e…
că administratorii contului au ceva de ascuns.
Mă îndoiesc.
Chiar nu cred că e așa.
Adică, dacă nu s-a ținut corect socoteala banilor,
ar fi foarte trist,
pentru că e exact situația pe care voiam s-o evit.
Se pate ca jumătate dintre probleme să fie doar în imaginația fiicelor.
Trebuie menționat că administratorii lucrau pe gratis,
nu erau plătiți,
iar fetele mai trebuie să ia în considerare și faptul
că foarte multă lume a muncit din greu pentru cazul lor.
Cu toții am făcut-o fiindcă am considerat că e o cauză pentru care merită luptat,
și ceva mai multă recunoștință din partea lor
sincer, n-ar fi stricat.
Cred că ele abuzează de tine.
Cred că încearcă să-ți transfere…
propria lor incapacitate de a-și rezolva problemele.
Mi se pare foarte incorect fiindcă le-ai ajutat enorm în trecut.
Am impresia că transparența, adevărul, e singurul lucru care ne va elibera.
Dacă nu spune toată lumea adevărul, problema nu va dispărea.
Sunt de acord.
Sunt foarte fericit să-i ajut pe oameni în chestiuni legate de dreptul de autor
fiindcă acesta e domeniul meu, și sunt stăpân pe el,
dar nu-mi cere să profesez
într-un domeniudespre care nu știu nimic.
Nu se va întâmpla.
Să spunem…
că fiecare avocat implicat în asta a câștigat o grămadă de bani.
Va spune vreunul…
„Sunt egoist, îmi pun propriile interese pe primul plan.”?
Nu cred că va spune vreunul asta. Ce avocat spune așa ceva?
Totuși e cel mai bun avocat în domeniul proprietății intelectuale,
cel puțin în Africa de Sud.
E un profesionist desăvârșit.
Așa a fost mereu: „Vrei serviciile mele, plătește-mi onorariul.”
E realitatea dură cu care trebuie să trăiești.
Deci, de ce m-aș plânge?
Într-un fel, a fost incorect, dar pe de altă parte…
dacă n-ar fi fost Owen Dean, n-am fi ajuns nicăieri.
MARTIE 2018
Au trecut mai multe luni.
Familia a reușit să ne dea câteva extrase bancare
și am analizat
toate extrasele pe care le-am putut obține.
Am făcut socotelile și n-am găsit nicio plată ilicită făcută din acel cont.
Îmi lipsesc informații, lipsesc unele extrase.
Ca o persoană însetată de dreptate,
am spus: „Îmi pare rău să dezamăgesc… familia.
Pur și simplu nu există vreo dovadă a fraudei pe care o reclamă.”
Aici nu e vorba de infracțiuni, ci de neînțelegeriși așteptări năruite.
Dată fiind istoria Africii de Sud,
e posibil să fi fost inevitabil acest final.
La urma urmelor, Africa de Sud e o țară
în care oameni de rase diferite nu se cunosc bine
și nu au încredere unii în alții.
Și în care aproape orice dispută…
tinde să fie considerată imediat rasială.
Întregului caz părea să-i fie atribuită o imensă semnificație simbolică
pentru sud-africani, pentru o națiune care fusese de partea învinșilor
o perioadă foarte lungă.
Încă bâjbâim prin această mlaștină a confuziei
și a neînțelegerii reciproce.
Nu s-a rezolvat nimic cu adevărat în această țară.
Nimic n-a fost uitat sau iertat.
Există resentimente extrem de vechi și de profunde.
Aceste frici primordiale ne însoțesc zi de zi
și ne stau pe umeri.
Le vorbesc încontinuu tuturor celor din această țară.
Faptele erau foarte clare.
Tipul scrisese cântecul. El îl scrisese.
A stat în fața microfonului și a cântat melodia
care a generat 16 milioane de dolari.
Da, n-a fost rezultatul…
pe care-l așteptam eu și familia, dar…
a fost mult, mult mai bine decât să pierdem.
ACORDUL DE SOLUȚIONARE A EXPIRAT ÎN 21 DECEMBRIE 2017.
INVESTIGAȚIA AUTORILOR FILMULUI ARATĂ
CĂ FIECARE DINTRE FIICE A PRIMIT MAI PUȚIN DE 250.000 DE DOLARI
PE DURATA ACORDULUI.
FIICELE LUI LINDA NU MAI AU DREPTUL LA REDEVENȚE VIITOARE
PENTRU NICIO VERSIUNE A CÂNTECULUI TATĂLUI LOR
ȘI NICI PENTRU „MBUBE” ,
DECÂT ÎN CÂTEVA MICI STATE AFRICANE.
DREPTURILE SUNT DEȚINUTE ÎN CONTINUARE DE CASA DE DISCURI AMERICANĂ
Subtitrarea: Oana-Meda Pop